A F R I C A
Africa.
În cei patru ani în care am filmat pentru acest serial,
am vizitat niște locuri incredibile,
și am văzut comportamentul animalelor așa cum nu a mai fost filmat.
Dar Africa mai are de spus o poveste.
Vietățile de pe acest continent
au avut parte de mai multe schimbări în ultimii 50 de ani,
decât în 2 milioane.
S-a modificat natura, precum și clima.
Animalele se înfruntă cu probleme fără precedent.
În timp ce, în jurul lor populația de oameni din Africa
crește într-un ritm dublu, față de media mondială.
Înțelegerea și conservarea faunei de pe continent, sunt urgente și esențiale.
Astăzi, o nouă generație de naturaliști și cercetători
se luptă pentru a salva locurile neîmblânzite,
și animalele care locuiesc acolo.
Unu, doi, trei!
E cel mai mare continent cu viață sălbatică,
și soarta lui e importantă pentru toată lumea.
Care este viitorul sălbaticei Africa?
VIITORUL
Acest animal a devenit principala țintă a braconierilor.
Specia lui a fost vânată până aproape de extincție.
A devenit așa de rar, încât acest exemplar e urmărit zi și noapte.
Acesta este un rinocer negru.
Sunt cunoscuți pentru că sunt morocănoși,
și agresivi.
Dar se află în pericol,
datorită lucrului de pe nas,
acel corn...
care valorează greutatea lui în aur.
Cererea pentru cornul de rinocer a crescut vertiginos.
Braconajul a crescut cu 3000%
doar în ultimii cinci ani.
Astăzi, pulberea din corn de rinocer poate ajunge la 65.000 de dolari pe kg.
Rinocerii sunt ținte profitabile pentru crima organizată.
În medicina chinezească, se folosește cornul de rinocer pentru a scade febra,
iar unii vietnamezi îl vând ca un medicament ce vindecă orice,
de la cancer, la mahmureală.
E făcut din cheratină, aceeași substanță din păr sau unghii,
și s-a dovedit că nu are nicio valoare medicinală.
Dar a făcut ca fiecare rinocer din Africa, să devină o țintă.
Au fost uciși peste tot în Uganda și Ruanda,
și au mai rămas aproape 600 de exemplare în Kenya.
Dânșii nu sunt braconieri.
Ei sunt protectori.
Această protecție e supravegheată de expertul în rinoceri, dr. Matthew Mutinda,
unul din cei mai buni veterinari din organizația "Kenya Wildlife Services".
Rinocerii negri sunt o specie în pericol.
De aceea, aici la Protecția Naturii Lewa, noi încercăm să
salvăm animalele,
să le oferim un refugiu sigur,
unde animalele pot trăi și reproduce, fără griji.
Nu au mai rămas mulți rinoceri cu adevărat sălbatici, aici în Africa.
Majoritatea, ca și acesta, aici la Organizația de Protecție a Naturii Lewa,
se află sub pază armată.
Această tânără femelă a ajuns la vârsta la care,
Matthew trebuie să îi facă un control,
și să îi ia mostre de sânge.
Asta ajută la descurajarea braconierilor și traficanților,
deoarece ADN-ul cornului de rinocer traficat ilegal,
poate dovedi de unde provine.
Dacă ești nevoit să faci o anestezie în sălbăticie,
trebuie să te aștepți la anumite riscuri.
Femela a reacționat rău la anestezic.
Nu mai respiră.
E o situație rară, și foarte periculoasă.
Știe că următoarele minute sunt extrem de importante.
Și când un animal e așa de mare,
îi poți reporni inima într-un singur fel,
când ești în savană.
Datorită reacției rapide a lui Matthew,
a început să respire din nou.
Acum trebuie să o ridice în picioare.
Nu e de mirare că e dezorientată.
Misiune îndeplinită.
A fost un chin,
dar acum rinocerul poate fi urmărit și protejat
pentru tot restul vieții.
În câteva minute, s-a apucat de păscut în liniște, alături de mama ei.
Poate că pare nemilos modul cum e tratat animalul,
dar trebuiesc urmăriți pentru a fi identificați individual.
Sunt în mare pericol.
Chiar și acum, în medie, un rinocer este omorât în fiecare zi de braconieri.
Au mai rămas așa de puțini rinoceri în Kenya,
încât ajungem să îi cunoaștem pe fiecare în parte.
Dar acest animal încă ne mai surprinde.
În trecut, se credea că rinocerii negri sunt animale solitare.
În Kalahari, filmările pe timp de noapte au arătat că
sunt mult mai sociabili decât s-a crezut.
Această adunare de pe malul apei e ca o fereastră fermecată spre trecut.
Primii exploratori spuneau că au văzut rinoceri în spatele fiecărui tufiș.
Înainte de inventarea armei de foc,
probabil că existau sute de mii de rinoceri.
Pe întreg continentul.
Oamenii care protejează rinocerii din Africa, se luptă pentru a se asigura
că vom mai putea vedea astfel de scene minunate
și peste 50 de ani.
Conservatorii au realizat, pe tor cuprinsul Africii,
că dacă dorim să salvăm animalele mari, va trebui să acționăm acum.
Numărul populației umane de pe continent a depășit 1 miliard,
și multe animale sălbatice sunt vânate la scară largă, pentru hrană.
Unele, legal,
dar foarte multe, ilegal.
Carnea de vânat e deseori vândută drept carne de capră sau de vită.
Cantitatea totală e incredibilă.
Sunt mâncate milioane de tone pe an, pe tot cuprinsul Africii.
În ritmul acesta, unele specii
se îndreaptă spre dispariție, aproape sigur.
Dar vânătoarea la scară mare nu afectează doar erbivorele.
Din cauză că se împuținează prada, sunt afectați și prădătorii.
În urmă cu 50 de ani,
existau aproape 500.000 de lei în Africa.
Astăzi, numărul lor este mai mic de 30.000.
Într-un anume loc din Africa,
lucrurile încep să se îmbunătățească, într-un mod extraordinar.
Acești vânători au devenit membrii unei alianțe de neimaginat.
În ultimii ani, leii înfometați au ucis din ce în ce mai multe vite domestice.
Un grup al tribului Maasai a reacționat într-un mod netradițional.
Ei sunt crescători de vite, și nu mănâncă animale sălbatice.
Dar când leii le vânau cirezile, întotdeauna au contraatacat.
Tribul Maasai și leii sunt adversari vechi.
Vânătoarea de lei încă e considerată un ritual de maturitate pentru tinerii Maasai,
cum este și Olubi Lairumbe.
Pentru mine, și pentru orice Maasai,
uciderea unui leu este cea mai mare realizare
a unui membru Maasai cu adevărat împlinit.
Nimic nu se compară cu asta.
Nimeni nu se pricepe mai bine cum să trăiască în vecinătatea leilor,
decât cei din tribul Maasai.
M-am întâlnit cu Olubi, și cu alți războinici, în satul lor,
pentru a învăța despre relațiile lor cu familiile locale de lei.
Câți lei sunt aici?
Pe aici, sunt aproape 100.
Așadar, toți au un nume?
Fiecare leu are un nume. Un nume de Maasai.
Când vezi cu un leu,
știi cum se va comporta?
Depinde de leu.
Pentru un războinic Maasai, leii nu sunt un motiv de teamă.
Dacă m-aș întâlni eu cu un leu, probabil că mă va ataca.
Doar dacă se simte amenințat.
Sper că următorul leu va ști asta.
Olubi a omorât prima oară un leu, când avea 17 ani,
după ce i-a atacat vitele.
Din păcate, acea leoaică era gestantă.
Astfel, s-a ajuns la o situație incredibilă.
Maasai respectă toate ființele vii.
Am început să mă simt vinovat pentru leoaica pe care am omorât-o.
Într-un final, am ajuns să admir leii.
Olubi a avut o schimbare dramatică de opinie.
Nu a mai respectat o tradiție Maasai, veche de sute de ani.
Împreună cu alți războinici, Olubi a devenit un paznic al leilor.
În loc să îi vâneze, Olubi îi va proteja.
A făcut echipă cu Stephanie Dolrenry,
care a ajutat la inițierea acestui proiect.
Respectându-le tradițiile,
și aducând cunoștințe ecologice,
am avut un succes uriaș.
Ei cunosc foarte bine zona, știu cum să urmărească leii,
și fac acest lucru de multe generații.
Știu cum să îi urmărească,
știu cum să îi vâneze, știu cum să îi găsească.
Acesta e doar un proiect de mică anvergură.
Dar cum numărul leilor este așa de mic,
au nevoie de orice ajutor.
Olubi ține sub observație leii care au dispozitive de urmărire
Astfel, poate să avertizeze satele să-și mute cirezile,
atunci când familia de lei e în acea zonă.
Astfel, reușesc să evite conflictele.
Niciun leu nu a mai fost ucis în apropiere
de când a început acest proiect.
Combinând cunoștințele străvechi cu cele moderne,
au început să facă diferența.
Încă sunt multe de învățat.
Simt că eu contribui cu știința modernă cu tehnologia modernă.
În schimb, ei ne învață despre mediul înconjurător,
și cum s-au schimbat lucrurile aici.
E un schimb clar.
Nu poți să spui că noi suntem biologii sau profesorii.
Sau paznicii și profesorii.
Ambele părți suntem și profesori, și elevi,
și cred că, acest amestec este grozav.
La baza acestui proiect, stă o schimbare uriașă de atitudine
a războinicilor Maasai.
Un animal care odată era inamic de moarte, acum este sub protecția lor.
Și dorința lor de a împărtăși cunoștințele cu alte comunități,
dovedește că astfel de proiecte ar putea fi repetate
și în alte părți ale Africii.
În mod tradițional, când un războinic omora un leu,
el îi prelua numele.
Acum, e pe dos.
Leii iau numele războinicilor care îi protejează.
Acest aranjament este de succes.
Sunt peste 100 de lei în acest proiect, doar în această vecinătate.
Așa funcționează prezervarea în secolul 21.
Probabil că cea mai mare amenințare pentru viața din sălbăticie
o reprezintă goana după spațiu,
datorată creșterii rapide a populației de oameni.
Vulcanii Virunga înconjoară granițele
Ruandei, Ugandei și Republicii Democrate Congo.
Solurile vulcanice sunt foarte fertile.
E una din cele mai intens cultivate zone din Africa.
Dar fermierii împart regiunea
cu una din cele mai apropiate rude ale noastre.
Aceasta este casa
ultimelor 800 de gorile de munte, rămase pe Pământ.
Am ajuns să cunoaștem multe despre aceste animale,
deoarece au fost studiate îndeaproape în ultimii 50 de ani.
Un mascul puternic menține ordinea.
Familiile de gorile trăiesc în liniște, în cea mai mare parte.
Până acum câteva generații,
gorilele de munte, ascunse în pădurile izolate,
erau foarte rar văzute de oameni.
Dar teritoriul lor a fost sfârtecat în mod constant,
iar aceste gorile sunt alungate pe pantele vulcanilor,
într-o întindere de terenuri agricole.
Deoarece gorilele intră cu regularitate în contact cu oamenii,
nu numai că riscă să fie ucise de braconieri,
dar și să contacteze anumite boli.
Gorilele nu sunt deloc imune
la virușii pe care îi transportăm noi.
Aici, numărul lor a scăzut până la 250.
Se apropie de extincție.
Trebuie să se ia măsuri.
Limitele Parcului Național au fost întărite cu strictețe,
oprind năvala fermierilor.
S-a hotărât că singura soluție
este supravegherea intensivă a gorilelor rămase.
Echipe de cercetători le monitorizează în permanență.
Pădurile sunt patrulate,
pentru a se descoperi capcanele puse de braconieri.
Iar veterinarii le urmăresc îndeaproape starea de sănătate.
Nu, nu o lua.
Această acțiune e finanțată din ecoturism și donații primite din întreaga lume.
Gorilele de munte au fost salvate din pragul dispariției.
Această intervenție a oamenilor nu e ideală,
dar funcționează.
În fiecare an, numărul gorilelor crește,
și probabil, crește și optimismul.
Supravegherea intensivă într-o zonă protejată
poate însemna singurul viitor pentru multe specii din Africa.
Dar pentru unele animale, acest lucru este imposibil.
Ce se întâmplă dacă animalul pe care încerci să îl protejezi
nu se poate adapta la viața din parc?
Elefanții au nevoia să străbată teritorii foarte mari.
Au nevoie de un domeniu de 2000 de kilometri pătrați.
Dacă ar avea ocazia, s-ar mișca și între diferite țări,
în căutarea celei mai bune hrane.
Mai ales dacă împrejurările sunt nefavorabile.
Așa arăta peisajul în Parcul Național Amboseli, în anul 2009.
Aici locuiesc aproape 1500 de elefanți.
Și a fost cel mai secetos an din ultima jumătate de secol.
Au murit 60% dintre zebre și 95% dintre antilopele gnu.
Ploile nu au mai căzut de 2 ani..
Elefanții de aici, au început să moară de foame.
Parcul creat pentru protecția lor este înconjurat de terenuri agricole.
Elefanții nu aveau unde să se ducă în altă parte.
În această catastrofă, au fost prinse trei surori.
Ele reprezintă prima linie de protejare a elefanților din parc.
Și cunosc aceste animale mai bine ca oricine.
Nora Njiraini, Katito și Soila Sayialel.
Toți elefanții au primit nume.
Sunt ca o familie pentru noi.
Bună, Anastasia!
Surorile au urmărit acești elefanți timp de 25 de ani,
încercând să le asigure protecția,
mai ales când condițiile sunt dure cu ele.
A fost teribil.
Nu aveau ce mânca.
I-am întrebat și pe bătrânii Maasai
dacă au mai trăit o asemenea secetă.
Singura secetă la fel de puternică a fost în 1961.
În 2009...
am pierdut mulți elefanți.
Cred că am pierdut în jur de 400 de elefanți.
Și în mare parte au fost tineri.
De obicei, elefanții scapă de secetă,
mutându-se în zone mai puțin afectate.
Dar populația de oameni din Africa crește într-un ritm dublu, față de restul lumii.
Rutele tradiționale de migrație au fost distruse
de construirea orașelor, a fermelor, sau a șoselelor,
izolând elefanții.
Acest pui moare de foame,
și nu se poate face nimic pentru a-l ajuta.
Pentru surori, care cunosc fiecare elefant în parte,
este un moment groaznic.
E ceva ce simțim în inimă.
Puteți să vă imaginați ce e în sufletul nostru.
Când cunoști toți elefanții,
și vezi un asemenea lucru... Ne afectează.
A fost un an dur pentru toți elefanții tineri din regiune.
Am pierdut aproape toți puii născuți în acel an.
Pe toți.
Surorile nu pot face nimic pentru a salva puiul.
Dar sunt hotărâte să salveze cât mai mulți elefanți,
în special mame care pot naște din nou.
Au găsit această femelă, blocată în noroi,
epuizată în albia uscată a unui lac.
Femela blocată avea numele Kolida.
Sărmana.
A stat acolo multă vreme.
Un membru Maasai ne-a adus la cunoștință,
iar noi am lucrat împreună cu cei din organizația Kenya Wildlife Services.
Cântărind aproape trei tone,
Kolida e prea grea să fie ridicată manual.
Starea ei se agravează rapid.
A doua zi dimineața, s-au adus utilaje mari.
După două zile blocată în noroi, Kolida este epuizată,
dar e din nou pe picioare.
Ploile s-au întors în Amboseli.
Și mulțumită și ajutorului dat cele trei femei dedicate,
numărul elefanților a început din nou să crească.
Nu încape îndoială că acesta a fost un eveniment foarte aspru.
Dar e doar un incident izolat, sau e un tipar în derulare?
Se spune că datorită încălzirii globale,
nu știm ce se va întâmpla.
Trebuie să ne ținem degetele încrucișate, și să sperăm la un viitor mai bun.
Dacă au șansa,
numărul elefanților din estul Africii își va reveni.
Mai ales dacă li se dă libertatea să colinde teritorii mari,
și să evite cele mai dure condiții.
O soluție pentru a ajuta elefanții să-și găsească spațiul de care au nevoie,
este unirea parcurilor
și asigurarea rutelor dintre ele.
Elefanții sunt călători pricepuți,
iar în această parte a Keniei,
s-au mutat cu regularitate de la câmpii,
pe coastele munților, pentru a se hrăni în păduri.
Numai că populația Keniei a crescut
și au fost construite șosele, ca aceasta,
blocând elefanții pe câmpii,
unde au provocat pagube fermierilor.
Pe lângă aceasta, mai există și pericolul coliziunilor pe șosea.
Cineva a propus construirea unui pasaj subteran.
La 24 de ore de la construcție,
un elefant a trecut pe aici.
Iar acum, toți elefanții folosesc pasajul
pentru a urca la munte, în căutarea hranei.
Idei simple, ca acest pasaj, înseamnă o ancoră de salvare pentru elefanți,
mai ales pe timp de secetă.
Clima Africii e în schimbare.
În unele părți, temperatura a crescut în medie cu 3,5 grade Celsius,
în ultimii 20 de ani.
Pe vârful celui mai cunoscut munte din Africa, Kilimanjaro,
80% din teritoriile cu gheață permanentă au dispărut.
În curând, peste tot va lipsi gheața.
În Africa, regiunile montane sunt deseori
primii indicatori ai schimbării climaterice.
În ținutul muntos din Etiopia, trăiesc niște animale foarte ciudate.
Babuinii Gelada.
Refugiați din fața schimbărilor climaterice.
Deși această regiune din Etiopia se află la tropice,
la 4000 de metri înălțime, nu se simte acest lucru.
Spre deosebire de majoritatea animalelor Africii,
acești babuini s-au adaptat vieții în frig.
Erau cele mai prospere primate din Africa,
împânzite pe tot continentul.
La un moment dat, erau șase specii diferite.
Acum, a mai rămas una.
Datorită încălzirii climei,
pășunile lor devin din ce în ce mai sărăcăcioase,
limitate doar la regiunile înalte.
Acești babuini sunt obligați să urce în munți.
În curând, nu vor mai avea unde să plece.
Este o specie aproape de dispariție.
Chiar dacă sunt izolați pe vârfurile munților,
nu sunt imuni influenței oamenilor.
Datorită schimbării climaterice,
babuinii sunt în pericol să dispară.
Africa e cel mai fierbinte continent al planetei.
Nu încape îndoială, că temperatura e în continuă creștere.
Sahara este cel mai mare deșert fierbinte din lume.
Puține animale supraviețuiesc în aceste condiții.
De-a lungul marginii deșertului,
viața rezistă în fața nisipului atacator.
Dar pentru cât timp?
Alături de animalele sălbatice,
22 de milioane de oameni se luptă să supraviețuiască la marginea deșertului.
Se poate face ceva pentru a opri avansarea nisipului?
O idee ar fi construirea unui zid de copaci de-a lungul a 11 țări.
Proiectul a început deja în Senegal.
Dar la fel ca toate ideile mari, s-a izbit de probleme mari.
Nu e ușor ca 11 țări să lucreze împreună,
iar irigarea centurii de copaci de 5000 de kilometri,
e o sarcină ambițioasă.
Peste tot în Africa, oamenii recunosc importanța copacilor, în peisajul local.
Acest grup de voluntari, a plantat aproape 100 de milioane de puieți.
Sunt doar un grup, din numeroase altele, sau persoane singure,
care își asumă sarcina împăduririi
acestui mare continent.
Copacii sunt esențiali pentru viitorul continentului, și chiar
al restului planetei.
Acesta este Bazinul Congo.
Este una din cele mai importante păduri din punct de vedere biologic,
și nu doar datorită concentrației
de plante și animale care locuiesc aici.
Ci datorită faptului că este unul din generatorii
vânturilor și ploilor de pe Pământ.
Fiecare hectar de pădure, eliberează sub formă de vapori,
aproape 190.000 de litri de apă pe an.
Această apă este transferată în atmosferă, iar apoi este transportată
pe întreg globul.
Asta înseamnă că inima climei planetei se află în pădurile tropicale.
Din păcate, există o cerere, aproape lacomă,
de lemn din aceste păduri, atât în Europa cât și în China.
Acest lucru are un impact major.
În timp ce mari părți din junglă sunt tăiate, unii cercetători au observat
o legătură cu schimbarea tiparelor furtunilor în Europa și America.
Probabil că defrișările vor deveni mai extreme.
Uluitor, 50% din jungla bazinului Congo
a fost programată pentru defrișat.
Viitorul junglei africane nu a fost niciodată mai important pentru noi.
Dar consecința încălzirii globale nu se limitează doar la pământ.
Africa e înconjurată aproape în totalitate de oceane.
Pe țărmul estic, animalele suferă din cauza
schimbările climaterice, în cel mai surprinzător mod.
Aceasta este o femelă de țestoasă verde.
În timpul vieții ei, va parcurge mii de kilometri
prin apele oceanului, în căutare de hrană.
Țestoasele se întorc pe aceeași plajă pe care s-au născut, pentru a depune ouă.
Ouăle sunt îngropate în nisip
și din ele vor ieși pui, după două luni.
Dar ouăle de țestoasă pățesc un lucru curios.
Temperatura la care sunt păstrate
va determina sexul fiecărui pui.
Dacă nisipul este fierbinte, atunci vor fi femele,
iar dacă temperatura e mică, vor fi masculi.
Încălzirea globală are o consecință crucială asupra populației de țestoase.
Acestei femele tinere îi va fi greu
să-și găsească un partener în anii ce urmează.
Dar un grup local care prezervă fauna, a observat că șansele
nu sunt favorabile acestor țestoase.
Ei nu pot schimba clima,
dar, împreună cu pescarii locali,
încearcă să îmbunătățească șansele lor de supraviețuire.
Fiecare țestoasă contează.
De fiecare dată când e găsită o țestoasă accidentată sau prinsă în plase,
e adusă lui Kahindi Changawa, și echipei lui,
Am început cu doar 16 pescari, în 1998.
Acum sunt sute de pescari care lucrează cu noi.
Păscutul țestoaselor este esențial pentru iarba de mare,
iar aici trăiesc creveții sau homarii,
și bineînțeles, că acest lucru este în favoarea pescarilor.
Proiectul are un centru de reabilitare a țestoaselor
și în ultimii doi ani, acesta a fost casă pentru Shella.
A avut un accident cu o barcă. A fost lovită în spate.
A pierdut trei coaste, iar coloana i-a fost afectată.
Acum e în curs de vindecare.
Rănile Shellei i-au afectat capacitatea de plutire.
S-a vindecat bine, și pentru a o încuraja să-și antreneze înotătoarele,
în fiecare zi face o călătorie pe țărm.
O scoatem pe Shella în fiecare zi, la o baie în ocean
și facem acest lucru
pentru a-i oferi mai mult spațiu pentru antrenament.
Are ocazia să mănânce hrana ei obișnuită.
Credem că o menține în formă, și în plus
are ocazia să-și folosească înotătoarele din spate destul de des.
Pentru Kahindi, e una din recompensele primite pentru munca depusă.
E plăcut. Puțini oameni au șansa
de a înota alături de țestoase, și să se simtă bine.
Îmi place munca mea.
Shella s-a întremat, dar speranța ca într-o bună zi
ar înota din nou în ocean, nu s-a îndeplinit.
Inexplicabil, a devenit din ce în ce mai slăbită, iar apoi a murit.
Această muncă are cu siguranță și dezamăgiri.
Dar sunt alte țestoase care au nevoie de ajutor.
- E sănătoasă? - Da, ea e sănătoasă.
Are câteva vânătăi, probabil din cauza echipamentului de pescuit.
Spre exemplu, astea de aici.
- Dar, în afară de ele e sănătoasă. - Da, țestoasa e sănătoasă.
Îi dăm drumul?
Din 1998 până în prezent, am eliberat 8200 de țestoase.
Sunt mândru și onorat, pentru că am muncit mult
cu localnicii, și le-am schimbat atitudinea și comportamentul.
Cred că munca noastră organizată a avut succes.
O țestoasă tânără, ar putea depune 6000-7000 de ouă,
în decursul vieții.
Așadar, salvarea unei singure femele are consecințe majore.
Eliberarea unui singur exemplar necesită mult efort,
și bineînțeles, salvarea unei specii necesită și mai mult.
Dar aceste eforturi eroice rezolvă doar parțial problema.
Fiecare animal face parte dintr-o poveste mult mai mare,
dintr-o rețea interconectată de plante, animale
și de peisaj, care formează împreună ecosistemul.
Salvarea ecosistemelor reprezintă cheia salvării vieții sălbatice din Africa.
Parcul Național Gorongosa, din Mozambic, e ca un Jurassic Park modern.
E dominat de cei mai mari crocodili din lume.
Unii din acești monștri ating lungimi de șase metri,
și vârste de 50 de ani.
Au reușit cumva să scape de războiul civil, care a durat aproape 20 de ani,
și a făcut ravagii în Gorongosa.
95% din celelalte animale mari au fost omorâte.
Dar, acum 50 de ani, parcul arăta cu totul altfel.
Era un punct de atracție turistică.
Un paradis neîmblânzit. Vizitatorii se adunau din toată lumea,
atrași de diversitatea și abundența animalelor.
Cel mai popular loc pentru turiști, era un restaurant vechi,
un post de observare pentru leii din zonă.
Restaurantul a dispărut de mult.
La fel și leii.
Gorongosa pare gol, și fără șanse de recuperare.
Dar nu toți gândesc așa.
Un proiect curajos și ambițios a început restaurarea parcului
la bogăția și frumusețea de altădată.
Prima etapă constă în găsirea animalelor care mai trăiesc aici.
Echipa identifică și numără
toate animalele pe care le văd în parc.
A devenit clar că animalele mari sunt doar o parte a poveștii.
Poate că o importanță mai mare o au animalele mici ascunse sub tufișuri.
Studierea acestor animale atrage
cele mai buni minți din lumea științifică.
- Doreai să îmi arăți ceva? - Da, ceva nou.
Profesorul Ed Wilson este un expert de talie mondială, în biodiversitate,
iar la 83 de ani, încă își urmează pasiunea ...furnicile.
- Acolo e un cuib mare. - Să luăm un exemplar.
Dacă te uiți jos, poți să le vezi.
Plimbându-se peste tot, o furnică, un gândac.
Îmi place să spun că micile ființe care conduc Pământul.
Diversitatea uriașă a insectelor de aici
oferă o șansă pentru viitor Parcului Național Gorongosa.
Aceste animale formează bazele faunei din parc.
Sunt așa de distractive. Aceste nevertebrate micuțe...
Nevertebrate care muncesc mereu, transformă toată energia,
salvează materialele,
și ne permite să reintroducem cu încredere animalele mari.
- Ai pus-o în eprubetă? - Da. Am prins trei.
Profesorul Wilson a fost unul din primii cercetătorii
care a explorat această regiune,
împreună cu biologul local, Tonga Tortuda.
Dacă am aduna la un loc toate aceste nevertebrate mici, și le-am cântări,
greutatea lor ar depăși cu mult greutatea animalelor mari,
chiar și dacă parcul ar fi fost restaurat complet.
Aceste animale mici, împreună cu plantele și copacii,
încă mai fac din această regiune un loc viabil
pentru reintroducerea animalelor mari.
Nu sunt sigur dacă e o specie nouă,
dar așa pare.
Acest parc a fost în pragul dispariției
și mă bucur să vă anunț că a început să-și revină.
Asta e o poveste impresionantă.
Cred că ne inspiră.
Ne arată ce trebuie să facem cu toate parcurile noastre,
chiar și cele care au fost distruse de activitatea oamenilor.
Mai este un motiv pentru care Gorongosa este important
pentru viitorul Africii, și chiar al întregii planete.
Aici, în acest parc, oamenii nu vin să vadă doar animalele mari,
care ne emoționează pe toți, dar văd și simt cum arăta Pământul
înainte de apariția umanității.
Este importantă salvarea animalelor mari,
dar pentru a fi realizată cu succes,
trebuie să cunoaștem și să prezervăm plantele
și insectele care susțin un ecosistem.
În acest fel vom putea permite animalelor mari să prospere.
Gorongosa are o poveste de succes.
Guvernul și echipele de administrare s-au obligat
să restaureze teritoriul la gloria de altă dată.
Chiar dacă nu poate fi exact ca înaintea războiului,
încă mai poate deveni un ecosistem bogat și înfloritor.
Schimbările din Africa sunt enorme.
La urma urmei, este un continent mare.
Marea Britanie, China,
Statele Unite ale Americii, India,
Japonia, și aproape toate țările din Europa,
ar putea încăpea între granițele acestui continent.
Africa adună 45% din pământul necultivat al planetei.
Încă mai are cea mai bogată viață sălbatică de pe Pământ,
și de aceea este foarte importantă.
Oamenii au trăit aici împreună cu animalele sălbatice,
mai mult decât în orice altă parte.
În secolul 21, numărul animalelor a scăzut la un punct critic.
Chiar dacă îi place sau nu, această generație are obligația
de a transmite fauna mondială noii generații.
Trebuie să aibă grijă de animale și de pământul unde trăiesc ele,
dar să rămână spațiu pentru a putea coexista cu toții.
Nimeni nu știe ce i-a rezervat viitorul acestui pui.
Sau cum schimbările care vor avea loc în Africa, fără îndoială,
vor afecta toată planeta, dar și pe acest mic animal.
Un lucru este sigur.
Ce se întâmplă aici e mai important ca niciodată,
iar relațiile planetei cu acest continent, și cu animalele care trăiesc aici,
sunt mai importante ca niciodată.
Indiferent de regiunea în care locuim, cu toții avem un rol
în viitorul acestui continent.
Africa, ultimele filmări.
A fost una din cele mai ambițioase călătorii ale noastre,
vizitând multe locuri, și trecând peste multe obstacole tehnice.
La vest sunt jungle mari cât suprafața Indiei.
Elicopterele ne-au permis să ajungem în locuri extraordinare.
Ne îndreptăm spre locul primei noastre vizite,
secvența de la începutul acestui serial, cu David.
Cum ți se pare vederea de la biroul meu?
Încercăm o filmare din aer.
Fii gata, David. Motor!
Zbor pe deasupra văii Rift, din estul Africii.
Dar cea mai ambițioasă filmare, a fost alături de rinocerii negri.
Sunt cunoscuți pentru că sunt agresivi, și au o vedere proastă,
așa că există șansa să atace obiecte sau persoane pe care nu le recunosc.
Necazurile rinocerilor au produs o poveste importantă,
iar noi am dorit să ne apropiem cât mai mult de ei.
De asemenea, am vrut să îi cunoaștem pe oamenii care îi protejează.
Echipa noastră a venit să evalueze viabilitatea filmării de aproape,
cu un rinocer pe nume Elvis, care a fost crescut de oameni.
Ar trebui să fie mai blând decât un rinocer sălbatic, dar tot e periculos.
E imprevizibil cu străinii.
Brigadierul Tonga Kaseyo l-a crescut pe Elvis de mic,
și știe că dacă îl gâdilă ușor cu un băț, îl va menține calm.
Dar dacă se va întâmpla ceva rău,
nu ar avea ce face împotriva lui Elvis, care cântărește o tonă.
Acest lucru a fost remarcat și de cameramanul nostru, Mike Fox.
Știe că suntem aici. Suntem pe teritoriul lui.
Dacă vrea să ne trimită pe toți pe lumea cealaltă,
o va face.
Regizorul Kate Broome îl întreabă pe Tonga dacă echipa se poate apropia în siguranță.
În mod normal, ar trebui să filmăm din jeep-uri.
Dar ne-au spus că ne putem apropia.
Este o ocazie uriașă,
să ne apropiem așa de mult...
de un rinocer negru.
Proba cu Elvis a avut succes, și locul este aranjat pentru următoarea filmare.
Câteva săptămâni mai târziu, echipa s-a întors, împreună cu mine.
Dar Elvis și-a schimbat comportamentul. A devenit mai încăpățânat.
Am fost în apropierea multor animale sălbatice, în viața mea,
dar nu mai sunt așa de rapid, ca în tinerețe.
Nu vrem să îi mai punem la încercare răbdarea lui Elvis,
și începem filmarea.
Cornul valorează greutatea lui în aur.
O modalitate...
de a îl proteja...
este...
tăierea cornului.
- Cum a fost? - Arată bine.
Echipa verifică dacă filmarea a ieșit,
iar Elvis ne avertizează că s-a săturat.
- Aveți grijă. - O să mă dau din calea lui.
Totuși, faptul că Elvis nu este prietenos, este un lucru pozitiv.
Tonga și colegii lui, doresc ca acesta să trăiască la fel ca rinocerii sălbatici
și să devină precaut în fața oamenilor.
Va avea astfel o protecție împotriva braconierilor.
Noroc, Elvis.
În timpul filmărilor, am avut norocul de a avea o tabără bine echipată.
Se află în savană, unde nu ai scăpare în fața animalelor sălbatice.
Un lucru minunat al taberei din mijlocul savanei, sunt animalele.
Dar poate fi foarte periculos, sau enervant.
Cu siguranță.
Din categoria lucrurilor enervante,
fac parte maimuțele vervet.
Maimuțele mi-au furat ciocolata Ferrero Rocher
și un tub fluorescent din proviziile medicale.
Dacă vom vedea o maimuță cu capul luminat, în timpul nopții,
voi găsi obraznicul care ne-a furat.
Și mai lasă mici cadouri pentru noi,
când intră în corturi, un fel de carte de vizită.
Dar administratorul taberei, Andres, a descoperit semne mai îngrijorătoare.
Leii au venit destul de aproape, chiar în spatele corturilor.
Unii au venit...
și, nu știu...
Puteți vedea câteva zgârieturi.
Cred ca a vrut să se uite în oglindă.
Prezența leilor în tabără era destul de gravă,
dar când îmi citeam notițele...
a apărut un bivol african.
Cel mai morocănos și periculos din cele cinci animale mari ale Africii.
Mike! Rămâi în cort!
Să îl ducem pe David în cort?
De obicei, bivolii se mișcă în cirezi, deci e ceva ciudat cu el.
Probabil că a fost crescut de mic de oameni.
Sau poate că a fost alungat din cireadă
ceea ce îl face mai supărat, și sătul de viață.
Dar cred că îi este cald, și este un iaz în apropiere,
și e în căutarea unui loc unde să bea și să mănânce ceva.
Și eu simt la fel.
Filmările noastre au coincis cu o apariție nou la Lewa,
un pui de rinocer, care are nevoie de supraveghere permanentă.
Acest flăcău s-a născut orb,
și este îndrumat peste tot de paznicii lui.
L-au luat de lângă mama lui, acum câteva săptămâni,
pentru că nu îl mai putea proteja.
E foarte vulnerabil și putea fi omorât de animalele de pradă.
E ca și cum ai umple un rezervor de benzină.
Fiecare rinocer e prețios,
iar acesta pare un final potrivit al serialului.
Nimeni nu știe ce rezervă viitorul pentru acest animal mic,
nici ce schimbări vor avea loc
pe continentul în care trăiește.
David, mi s-a părut...
- Doamne, sunt furnici... peste tot. - Asta era?
Da, stai un pic. Furnici. Atacul furnicilor!
Mi s-a părut că a fost foarte emoționant.
- A fost bine? Ești sigură? - Da.
Iar felul în care ai făcut-o, m-a făcut să plâng...
David Attenborough m-a făcut să plâng.
Când credeam că am terminat, cineva nu ne-a lăsat să plecăm.
Salut, amice.
A început să chițăie, și am avut o mică discuție.
Trăiește într-o lume întunecată.
Mai are mirosul și auzul, așa că...
sunt mai multe șanse să răspundă la sunet, dacă nu vede.
E iscoditor.
Te întorci?
Mai există speranță în privința acestui micuț.
Va fi operat la ochi, și se va putea întoarce în sălbăticie, când va fi adult,
la fel ca Elvis.
Sper că va fi operat de cataractă.
Ar fi minunat.
O creatură splendidă.
Traducere: TIGRUTZU